פניו של ריק דיממו. הלהב החד חתך אותו לאורך לחיו, מעט מעל הסנטר, ודם החל לבצבץ מהחתך. זה לא היה כואב כמו שציפה, אלא דמה יותר למשהו שחרך את פניו, וההפתעה הוסיפה לתחושת הכאב שעלה בפניו זו הפעם השלישית בדקה האחרונה. לפחות כעת הוא סיים. הוא שטף את פניו, מביט במראה בבבואתו, פצועה אך מוכרת.
מוקדם יותר באותו בוקר, ריק הביט במראה בפנים לא שלו. בחודשים שעברו בהם שכב מחוסר הכרה בבית החולים, הוא גבה משמעותית ופניו כוסו בפלומה רכה של שערות – לא מספיק כדי להיקרא זקן, אבל מספיק כדי להחניק זעקה בפעם הראשונה שהביט במראה. הרופאים אמרו שהתרדמת הארוכה ששקע בה היא תוצאה של הלם וטראומה. הלם וטראומה הם בערך מה שריק הרגיש ברגע זה.
ריק ניסה לקום כדי לאמוד את גובהו. עד כה, הוא שם לב רק שזרועותיו התארכו, אך לא ידע מה גובהו המדויק. הוא אחז בידיות כיסא הגלגלים בשתי ידיו וניסה לייצב את עצמו על רגלו הימנית, אך כשל בניסיון הראשון – שריריו עוד לא היו חזקים מספיק אחרי כל הזמן הזה, והיה עליו לאמן אותם. בניסיון השני, ידיו רעדו ורגלו כמעט ולא סחבה את משקל גופו. הוא הצליח להתרומם מספר סנטימטרים מעל הכיסא, אך המאמץ היה אדיר, כמעט כאילו משקולת של טון תלויה על חזהו. לאחר שצנח שוב אל הכיסא, החליט שלא לנסות שוב כרגע. הוא סובב את הכיסא ויצא מחדר הרחצה אל המסדרון הלבן.
כשג'יימס הגיע לבקר את ריק בבית החולים, הוא מצא אותו שוכב במיטתו ומאזין לרדיו ממכשיר טרנזיסטור ישן. ברדיו שודרה התוכנית האהובה עליו, "מופע הפוקידקס", אולם המכשיר היה מכוון בקושי, והתוכנית נשמעה מבעד לרעש לבן.
"אני שונא את הרדיו הזה", אמר ריק, "הרדיו בפוקיפון היה הרבה יותר טוב".
"האותות של הפוקיפון משבשים את המכשור הרפואי, לכן אי אפשר להחזיר לך אותו כרגע", ענה לו ג'יימס, "שמעתי את ההסבר הזה מספיק פעמים בחודשים האחרונים כדי להבין אפילו למה".
ריק תהה כמה פעמים ג'יימס היה כאן בחודשים האחרונים. נשמע שהוא ביקר אותו פעמים רבות כשהוא היה בתרדמת, והוא אפילו היה במקום כאשר התעורר. ג'יימס התיישב ליד מיטתו של ריק, והבחין בחתכים על פניו.
"מה קרה לך? סייטר גילח אותך?"
"מה אתה רוצה? אף פעם לא התגלחתי", אמר ריק, "חוץ מזה, עם החתך הענק שיש לי עכשיו ברגל, עוד כמה חתכים קטנים זה לא מה שמפריע לי".
ג'יימס הרצין. הוא לא הרגיש בנוח להתבדח על זה.
"אם כבר מדברים, רציתי לספר לך שבדקתי כמה אפשרויות לטיפול בשבילך", אמר ג'יימס, "דיברנו עם הדרקון האדום בקשר לטיפול מטעם צוות רוקט. הוא לא היה מרוצה שהבטחנו לך על דעת עצמנו מקום בצוות, אבל התרשם מהעובדה שהצלחת להשיג את ראיקו, גם אם בסוף הוא ברח".
"ומה הוא אמר?"
"הוא רוצה לדאוג שתחלים כמה שיותר מהר ותוכל שוב ללכת. אין לו מקום לגנב נכה בצוות שלו".
"חבל, דווקא רציתי להישאר נכה עוד כמה זמן. אני מאוד נהנה מהמצב הזה".
"הכוונה היא שצוות רוקט ידאג לך לטיפול הרפואי", הסביר ג'יימס, "יש לנו את הכסף לדאוג שתקבל את הטיפול הכי מהיר והכי חדשני".
ריק לא ידע מה לומר. אחרי כל הדברים הרעים ששמע על צוות רוקט, זה לא מה שהוא ציפה לשמוע.
"למה הוא רוצה להשקיע בי כל כך? הוא לא מכיר אותי בכלל".
"הצלחת לעשות משהו שמעט מאוד חברי צוות הצליחו לפניך. הוא מאוד התרשם…"
ג'יימס קטע את עצמו באמצע המשפט. ריק הבחין בכך.
"ומה?"
"אני לא בטוח שאני יכול לספר לך".
"בטח שאתה יכול. אני חלק מהצוות שלך עכשיו, הגנרל שלך משלם מיליון קרדיטים כדי לרפא אותי".
"יש בזה משהו", אמר ג'יימס, "הדבר שהדרקון האדום הכי מעוניין בו כרגע, הוא פוקימון עתיק משלו".
"אחת מחיות הפרא?" שאל ריק.
"לא. זה פוקימון ששמו אירודקטייל".
ריק שמע על אירודקטייל, פוקימון שנכחד לפני מיליוני שנים. יחד עמו נכחדו עוד פוקימונים רבים נוספים, אך אף אחד מהפוקימונים הללו לא עורר עניין בבני-אדם כמו אירודקטייל. הוא היה פוקימון מעופף ענק, שנאמר עליו ששלט בשמי כל העולם בתור הזהב של תקופתו. כיום, לעומת זאת, נותרו ממנו רק מאובנים.
"ואיך בדיוק הוא מתכוון לתפוס אותו אם הוא נכחד לפני כל כך הרבה זמן?" שאל ריק.
"אני לא יודע", הודה ג'יימס, "אבל הוא אומר שאם מישהו יביא לו מאובן של אירודקטייל במצב טוב, הוא כבר יעשה את השאר".
"מה הבעיה למצוא אחד? המוזיאונים מלאים במאובנים".
"לא כמו שהוא צריך. מאובנים שמוצגים במוזיאונים הם לא כאלה ששימרו את ה-DNA שלו, או משהו כזה. היה לו הסבר, אבל אני לא מבין בזה באמת".
"הבנתי", אמר ריק, "אם ככה, למה לא כל החיילים שלו סורקים את כל המחוז לאורך ולרוחב?"
"ומחפשים מה בדיוק? אף אחד לא יודע איפה להתחיל לחפש בכלל".
ריק ידע שהוא צודק. הוא כבר דמיין את עצמו מגיש לדרקון האדום (שבעיני רוחו דמה לפרופסור אלם) ביצה מאובנת שממנה בוקע אירודקטייל צעיר, אבל ידע שזה כנראה יישאר בגדר חלום. מצד שני, אם גנרל של צוות רוקט מוכן להשקיע בו כל כך מכיוון שהצליח להשיג פוקימון אגדי, אולי זה בדיוק מה שהגנרל מצפה ממנו.
"הייתי רוצה לדבר עם הדרקון האדום הזה".
"כמובן, הוא רק חיכה שתתעורר כדי לפגוש אותך", אמר ג'יימס, "מחר תוכל לפגוש גם אותו וגם את דוקטור פוג'י".
"מי זה?"
"מדען שעובד עם צוות רוקט. הוא זה שאחראי על הטיפול בך".
"ובית החולים ייתן לו להיכנס הנה ככה סתם?"
"אני חושב שאתה עדיין לא יודע איפה אתה נמצא".
ג'יימס קם ממקומו, ניגש אל החלון ופתח אותו לרווחה. ריק הביט באוקיינוס שנשקף מחלון חדרו, המשובץ בשרשרת איים קטנים באופק.
"זהו ארכיפלג סבי, הסמוך למחוז קנטו. איש לא מגיע הנה כמעט. האי שאנחנו נמצאים בו כעת נקרא האי כרונו, והוא נמצא כולו בשליטת צוות רוקט".
"לצוות רוקט יש אי שלם?" נדהם ריק.
"לצוות רוקט יש עוד הרבה דברים מעניינים. אתה עוד תגלה את כולם, אל תדאג".
בלילה ריק חלם שהוא עומד על שורשי עץ אלון גדול. הוא הביט מתחתיו וראה שהעץ נישא באוויר בחלל אינסופי, כמו בכוח על-חושי. הוא הביט מעלה, ולפתע הבחין בקווילאבה שלו בין ענפי העץ. הוא קרא לה לבוא אליו, אבל קווילאבה לא הגיבה. ריק החל לטפס על העץ, אך נראה שככול שטיפס גבוה יותר, כך גם קווילאבה הייתה גבוהה יותר – לא כי ברחה ממנו, אלא פשוט כאילו ריק בכלל לא התקרב אליה כל הזמן הזה. הוא המשיך לטפס מעלה-מעלה במעלה העץ, אך נראה שהעץ נמשך עד אינסוף והוא כלל לא מתקרב לצמרת. בסופו של דבר, אחז ריק בענף לא נכון ונשמע קול פיצוח מבשר רעות. במקום שהענף יישבר, העץ כולו נשבר והחל ליפול למטה. ריק חיפש את קווילאבה במבטו, אך היא נעלמה. הוא ניסה לזעוק לעזרה, אך שום קול לא בקע מגרונו, הוא רק נפל ונפל…
ריק ניסה לזעוק, אך משהו חסם את פיו. הוא התעורר לגלות דמות יושבת ליד מיטתו. פניה לא נראו כלל, כיוון שברדס אדום כיסה אותם, וריק רק הבחין שסנטרו מגולח למשעי.
"אל תוציא הגה", נשמע קול גברי שליו, "הכול בסדר".
כאשר ריק נרגע, הדמות בברדס הורידה את ידה מפיו, והוא יכול לנשום שוב.
"מצטער שזה היה צריך לקרות ככה", אמר, "בדרך כלל אני מתקשר עם אנשי הצוות שלי דרך הפוקיפון, כדי שלא לחשוף את עצמי. הפעם נאלצתי לבוא הנה בעצמי, ולא בדיוק יכולתי לעשות זאת לאור היום".
"אתה הדרקון האדום", אמר ריק. זו לא הייתה שאלה.
"כגנרל, עליי לעבור אתך על נהלי צוות רוקט ולוודא שהבנת אותם, אבל שמעתי שג'יימס כבר סיפר לך את הרוב".
"הוא סיפר לי שהגנרלים פועלים תחת הבוס, ואנחנו תחת הגנרלים".
"זה נכון", אמר הדרקון האדום, "הבוס שולט על שתי קבוצות העילית של צוות רוקט, שנקראות היד השחורה והיד הלבנה. חברי היד השחורה הם הגנרלים. התפקיד שלנו הוא להפעיל אתכם, החיילים שלנו, להביא את הכסף לצוות רוקט. לרוב אנחנו עושים זאת בדרכים של פשע, כדי לדאוג תוך כדי כך שכולם יכירו את צוות רוקט כארגון רב-עוצמה ומעורר יראה".
"ומה עושה היד הלבנה?" שאל ריק.
"הם אחראיים על הקשרים עם אנשים בצמרת החברה: פוליטיקאים, אנשי עסקים, אנשי תקשורת. הם דואגים לכול העסקים של צוות רוקט מתחת לשולחן, ומשתמשים בכסף כדי לדאוג שהבכירים הללו יהיו בצד שלנו. כל עוד אתה נמצא בתפקידך הנוכחי, אין לך סיבה להתעניין בפעילות היד הלבנה". אחרת אתה בעצמך תהפוך למטרה של צוות רוקט, אמרה נימת קולו בבירור, וריק הבין זאת מיד.
"הבנתי. אז מה עליי לעשות?"
"קודם כל, עליך להחלים", אמר הגנרל, "אחרי שתושתל לך רגל חדשה ותלמד להשתמש בה כהלכה, תהפוך לחייל מן המניין ותתחיל לקבל את משכורתך. עד אז, תישלח אל המחסן לבצע עבודות משרדיות, עליהן לא תקבל כסף ותבצע אותן כתמורה על הטיפול הרפואי".
"איזה מחסן?"
"המחסן הוא בסיס המגוייסים החדשים של צוות רוקט. הוא נמצא כאן על האי. כל מי שעדיין לא קיבל תפקיד של ממש בצוות, נשלח לשם להמתין שגנרל ייקח אותו תחת חסותו, ובינתיים מבצע פעילות משרדית. שם תוכל לפגוש את פרסי, שגם כן בהמתנה כרגע".
"מי זה פרסי?" שאל ריק.
"אתם תהיו שותפים בצוות רוקט ותפעלו יחד".
"כמו ג'סי וג'יימס?"
"בדיוק", אמר הדרקון האדום, "אם כי אני מקווה שלא תהיו כמוהם גם בכמות הטעויות שהם מבצעים".
ריק החליט שעדיף שלא לענות על זה. עד כה, הוא באמת לא היה עד לאף עבודה של ג'סי וג'יימס שהצליחה, כולל גניבת ראיקו שהוא עצמו היה מעורב בה. מצד שני, ג'יימס היה חבר שלו, או לפחות כך הוא הרגיש. הוא לא רצה לחשוב עליו דברים רעים ולא לתת לכשלונותיו או הצלחותיו להשפיע על דעתו עליו.
"יש עוד משהו שתרצה לשאול?" שאל הדרקון.
"כן", אמר ריק, "אתה בטח יודע את זה, אבל כל הפוקימונים שלי נלקחו ממני כשעברתי את התאונה. גם אם אני אתגבר על הנכות שלי, אני עדיין לא אביא תועלת כגנב-פוקימונים בלי פוקימונים".
"האם אתה יודע היכן הפוקימונים שלך נמצאים כעת?"
"כולם נמצאים אצל אחי".
"ואיפה אחיך?"
"בפעם האחרונה ששמעתי ממנו, הוא תכנן ללכת להתחרות בליגת קנטו".
"אז אחיך הוא מאמן פוקימונים שמתחרה בליגה", אמר הגנרל, "ואתה רוצה שצוות רוקט יגנבו ממנו פוקימונים".
"זה לא צריך להיות קשה כל כך. הצלחתי לגנוב ממנו את ראיקו בעבר".
"והוא נמלט מיד, ובתמורה אחיך גנב ממך בחזרה את כל הפוקימונים שלך".
ריק החל להרגיש את התקווה לראות שוב את קווילאבה והשאר הולכת ונגוזה מלבו. אם הדרקון האדום לא יסכים לעזור לו, אף אחד אחר לא יסכים, וריאן חזק מדי עם הפוקימונים של שניהם.
"אני חייל שלך ומישהו פגע בי. בטח יש משהו שאפשר לעשות".
"אתה רוצה שאארגן את כל חייליי לפשיטה על מאמן פוקימונים אחד?"
"ריאן מסוכן. הוא מאמן מתחיל, אבל חזק".
"זה לא משנה גם אם הוא היה מאסטר פוקימון", ענה הגנרל, "צוות רוקט לא עוסק בנקמות אישיות. אם מישהו פגע בך, עליך למצוא את הדרך להתמודד עמו בעצמך. צוות רוקט יחשל אותך, אבל לא יעשה את העבודה במקומך".
ובמילים אלה קם הדרקון האדום ויצא מחדרו של ריק אל המסדרון החשוך.
כשריק קם בבוקר, הוא שב אל כיסא הגלגלים שלו והחל ליסוע אל חדר האמבטיה. בדיוק אז, ג'יימס נכנס לחדרו.
"ג'יימס", אמר בהפתעה, "מה אתה עושה פה כל כך מוקדם?"
"מישהו צריך לדאוג שלא תפצע שוב את עצמך", ענה.
כמה דקות מאוחר יותר, ג'יימס עמד מאחוריו מול המראה והביט בהשתקפותו.
"אתה מחזיק את הסכין לא נכון", אמר, "זה לא עיפרון. אתה צריך אחיזה חזקה ויציבה, שלא יברח לך".
ריק תיקן את אחיזתו.
"הרבה יותר טוב. עכשיו תחזיק אותו ישר ותחליק אותו מטה. בתנועה הכי קטנה באלכסון, תיחתך".
ג'יימס החזיק את ידו מעל לסכין והדגים לו את התנועה. במהרה, לחיו של ריק הייתה מגולחת בלי כל שריטה חדשה.
"מצוין", אמר ג'יימס, "עכשיו את הצד השני תנסה בעצמך".